29.970 FPS 49 min 18 s
,הבעיה בשבילנו אינה "?האם התשוקות שלנו מסופקות או לא"
,הבעיה היא "?איך אנו יודעים למה אנו משתוקקים"
,אין שום דבר ספונטני .שום דבר טבעי, בתשוקות האנושיות
.התשוקות שלנו הן מלאכותיות
.עלינו ללמוד להשתוקק
.קולנוע הוא האמנות הסוטה האולטימטיבית
,היא לא נותנת לך את מה שאתה משתוקק לו .היא אומרת לך איך להשתוקק
~ מדריך הסוטה לקולנוע ~
מוצג על ידי הפילוסוף והפסיכואנליטיקאי
סלבוי זיזק
:תרגום BoAzB
- חלק ראשון -
,אני מחבבת אותך .אבל זה פשוט לא מספיק
.אה, שכחתי .אמא שלך הזמינה אותי לארוחת ערב
?אוקי. תביא איתך גלידה, בסדר
,בטח. איזה סוג את רוצה ?שוקולד או וניל
.שוקולד- .אוקי-
מה שאנחנו מקבלים ,"Possessed" בקליפ הנפלא הזה מ
היא אמירה על אמנות הקסם .של הקולנוע בתוך סרט
,יש לנו נערה רגילה ממעמד הפועלים .הגרה בעיירה אפרורית, קטנה וקרתנית
פתאום היא מוצאת את עצמה במצב שבו המציאות עצמה
.יוצרת את הקסם של החוויה הקולנועית
,היא מתקרבת למעקה ...הרכבת עוברת, וזה כאילו
מה שבמציאות הוא רק אדם... העומד בסמוך לרכבת שחולפת באיטיות
הופך לצופה המתבונן .בקסם של המסך
?תשתי משהו
?או, אל תלכי. מסתכלת פנימה
.זו דרך לא נכונה .היכנסי פנימה והסתכלי החוצה
,אנחנו מקבלים סצנה מאוד אמיתית, רגילה
,שעליה המרחב הפנימי של הגיבורה
.מרחב הפנטזיה שלה, מוקרן
,כך, למרות שכל המציאות כפשוטה שם ,הרכבת, הנערה
,חלק מהמציאות ,בתפיסתה ובתפיסתו של הצופה
,כביכול, מתעלה למדרגת הקסם .הופך להיות המסך של חלומותיה
זוהי אמנות הקולנוע .בצורתה הטהורה ביותר
.זו ההזדמנות האחרונה שלך .אחרי זה אין דרך חזרה
,אתה לוקח את הגלולה הכחולה .הסיפור מסתיים
אתה מתעורר במיטתך .ומאמין במה שאתה רוצה להאמין
,אתה לוקח את הגלולה האדומה אתה נשאר בארץ הפלאות
ואני אראה לך כמה עמוק .מחילת הארנב מגיעה
אבל הבחירה בין הגלולה הכחולה והאדומה
היא לא באמת בחירה .בין אשליה למציאות
,כמובן, המטריקס ​​הוא מכונה לבדיות
אבל אלו הן פיקציות .שכבר מבנות את המציאות שלנו
אם אתה לוקח מהמציאות שלנו ,את הבדיות הסמליות המסדירות אותה
.אתה מאבד את המציאות עצמה
.אני רוצה גלולה שלישית
?אז מה היא הגלולה השלישית
בהחלט לא איזו גלולה טרנסצנדנטלית .המאפשרת חווית 'מזון מהיר' דתית מזויפת
אלא גלולה שתאפשר לי לתפוס ,לא את המציאות שמאחורי האשליה
.אלא את המציאות באשליה עצמה
,אם משהו הופך טראומטי מדי, אלים מדי ,אפילו מלא מדי בהנאה
.זה מנפץ את הקואורדינטות של המציאות שלנו .אנחנו חייבים להפוך אותו לפיקציה
,המפתח הראשון לסרטי אימה הוא לומר
,בואו נדמיין את אותו הסיפור" ."אבל בלי אלמנט האימה
.זה נותן לנו, אני חושב, את הרקע
,אנחנו באמצע מפרץ בודגה
.בו מתרחשת עלילת "ציפורים" של היצ'קוק
,ציפורים" הוא סרט על נערה צעירה" עשירה, אשת החברה הגבוהה
,מסן פרנסיסקו, המתאהבת בבחור
,עוקבת אחריו למפרץ בודגה
.שם היא מגלה שהוא גר עם אמו
,כמובן, זה לא העסק שלי ...אבל כשאתה מביא בחורה כמו ש
?יקירתי- ?כן-
אני חושב שאני יכול להתמודד .עם מלאני דניאלס בעצמי
ובכן, כל עוד אתה יודע .'מה אתה רוצה, מיץ
.אני יודע בדיוק מה אני רוצה
,ואז, ישנה התסבוכת האדיפלית הסטנדרטית
,מתח של גילוי עריות בין האם לבן
הבן מפוצל בין .האם הרכושנית והנערה הפולשנית
?מה קורה איתם- ?מה קורה עם כל הציפורים-
?איפה אתה רוצה את הקפה הזה- .כאן על השולחן, מותק-
.'תזדרז עם שלך, מיץ
אני בטוחה שמיס דניאלס .רוצה לצאת לדרכה
אני חושבת שאת צריכה .להישאר הלילה, מלאני
יש לנו חדר נוסף .בקומה השנייה והכל
,השאלה הגדולה לגבי הציפורים ,כמובן, היא הטיפשית והברורה
"?למה הציפורים תוקפות"
...'מיץ
אין זה מספיק לומר שהציפורים .הן חלק מהסדר הטבעי של המציאות
במידה מסוימת כאילו מימד זר פולש
.וממש קורע לגזרים את המציאות
,אנו, בני האדם .איננו נולדים באופן טבעי למציאות
על מנת שנפעל כאנשים נורמלים המקיימים אינטראקציה עם אנשים אחרים
,החיים במרחב של מציאות חברתית
.הרבה דברים צריכים לקרות למשל, עלינו להיות ממוקמים כראוי
.בתוך הסדר הסמלי וכן הלאה
כאשר דבר זה, קיומנו הנאות ,בתוך מרחב סמלי, מופרע
.המציאות מתפרקת
,לכן, אם להציע את הנוסחה הפסיכואנליטית
ההתקפות האלימות של הציפורים הן כמובן התפרצויות
,של האני-עליון האימהי ,של הדמות האימהית המונעת
.המנסה למנוע יחסים מיניים
אז הציפורים הן אנרגיה גולמית .של גילוי עריות
.מה אני עושה? אני מצטער, עכשיו תפסתי
.אלוהים, אני חושב כמו מלאני ?את יודעת מה אני חושב עכשיו
."'אני רוצה לזיין את מיץ" .זה מה שהיא חשבה
.לא, סליחה, סליחה, סליחה
התכוונתי שיש לי בלבול .ספונטני של כיוונים
.גברת בייטס
אנחנו נמצאים במרתף של ."בית האם מ"פסיכו
הדבר המעניין הוא עצם .הפריסה של הבית
,אירועים התרחשו בתוכו בשלוש רמות
.הקומה הראשונה, קומת הקרקע, קומת המרתף
כאילו הן משחזרות את שלוש הרמות .של הסובייקטיביות האנושית
.קומת הקרקע היא אגו
,נורמן מתנהג שם כמו בן נורמלי
.מה שנותר מהאגו הרגיל שלו משתלט
.שם למעלה, זה האני-עליון
האני-עליון האימהי, כי האם המתה
.היא בעצם דמות של האני-עליון
.לא, אמא. אני הולך להביא משהו
,אני מצטערת, ילד אבל אתה מצליח להיראות מגוחך
.כאשר אתה נותן לי פקודות- .בבקשה, אמא-
.לא, אני לא אסתתר במרתף הפירות
?אתה חושב שאני מחופפת, הא
,ולמטה במרתף, זהו האיד
.המאגר של דחפים אסורים אלה
אז אנו יכולים לפרש את האירוע ,באמצע הסרט
כאשר נורמן נושא את האם
,או, כפי שאנו למדים בסוף ,המומיה של האם, גופה, שלד
...מהקומה הראשונה למרתף
.אתה לא תעשה את זה שוב. לעולם לא .עכשיו צא החוצה
.אמרתי לך לצאת, ילד- .אני אשא אותך, אמא-
זה כאילו הוא מעביר אותה בראשו שלו...
.כגורם הנפשי מהאני-עליון לאיד
.תוריד אותי. הניח לי ...אני יכולה ללכת בעצמי
כמובן, הלקח כאן הוא הלקח הישן ,שכבר הרחיב עליו פרויד
.שהאני-עליון והאיד מחוברים עמוקות
,האמא מתלוננת בתחילה ,כדמות של סמכות
איך אתה יכול לעשות לי את זה" אתה לא מתבייש
,זה מרתף פירות". ואז" ,אמא עוברת באופן מיידי לניבול פה
"?אתה חושב שאני מחופפת"
,אני-עליון הוא לא גורם אתי ,אני-עליון הוא גורם מגונה
מפציץ אותנו בציוויים .בלתי אפשריים, צוחק עלינו
כאשר, כמובן, אנו לא יכולים .לעולם למלא את דרישתו
.ככל שנציית לו, כך נהפוך יותר לאשמים
תמיד יש היבט כלשהו של משוגע מגונה
.בפעולתו של האני-עליון
לעתים קרובות אנו מוצאים אזכור לפסיכואנליזה
.גלום בעצם היחסים בין אנשים
,לדוגמא, שלושת האחים מרקס
.גראוצ'ו, צ'יקו, הארפו
,ברור שגראוצ'ו, הפופולרי ביותר
,עם ההיפר-אקטיביות העצבנית שלו .הוא האני-עליון
.ובכן, זה מכסה הרבה שטח .תגידי, את מכסה הרבה שטח בעצמך
.כדאי שתסתלקי שמעתי שהם הולכים להרוס אותך
ולהקים בניין משרדים .היכן שאת עומדת
את יכולה לעזוב במונית. אם את לא יכולה .להשיג מונית, את יכולה לעזוב בנשיפה
,אם זה מוקדם מדי .את יכולה לעזוב בדקה וחצי
את יודעת שלא הפסקת לדבר ?מאז שהגעתי לכאן
,צ'יקו, הבחור הרציונלי, אגואיסטי .מחושב כל הזמן, הוא אגו
,צ'יקו ליני, אתה נאשם בבגידה .ואם תימצא אשם, תומת בירייה
.אני מתנגד- ?אה, אתה מתנגד-
?על סמך מה- .לא יכולתי לחשוב על שום דבר אחר לומר-
.ההתנגדות מתקבלת
,והמוזר מכולם, הארפו .הבחור האילם, הוא לא מדבר
.פרויד אמר שהדחפים שותקים .הוא לא מדבר. הוא, כמובן, האיד
?מי אתם
?מה אתה עושה בחדר שלי
.זה השותף שלי .אבל הוא לא מדבר, הוא אילם וחירש
.האיד, בכל העמימות הקיצונית שלו
כלומר, הדבר הכה מוזר בדמותו של הארפו
,הינו שהוא תמים באופן ילדותי ,שואף רק להנאה
.אוהב ילדים, משחק עם ילדים וכן הלאה
,אבל, באותו הזמן אחוז בדיבוק כלשהו
.של רשע קדמוני, אגרסיבי כל הזמן
ושילוב ייחודי זה ,של שחיתות גמורה ותמימות
.הוא מהותו של האיד
.רד משם. רד מהשולחן הזה
?מה אתה חושב שזה כאן
.תוריד את זה מיד
!משוגע- .תפסיק עם זה-
!תפסיק עם זה
?היי, אתה רוצה לשבור את זה- .קח אותו מכאן-
.היי, הנח לזה
?ד"ר קליין- .כן, אני ד"ר קליין. זה ד"ר טאניי-
?מה המצב- אני שרון. המצב הפך גרוע יותר-
.מאז שצלצלתי אליך .אני חושבת שכדאי שתעלו
?האם יש לה שוב עוויתות- .כן, אבל הן הפכו אלימות-
?נתת לה את התרופה
.הקול הוא לא חלק אורגני של גוף האדם
הוא מגיע ממקום כלשהו .בתוך הגוף
!אמא, בבקשה- .גברת מקניל, זה ד"ר טאניי-
!בבקשה, אמא, הפסיקי את זה- ?מה זה? מה קורה-
!זה בוער! זה בוער- !תעשה משהו, דוקטור. בבקשה, תעזור לה-
,בכל פעם שאנו מדברים לאדם אחר
קיימת תמיד מידה מינימלית ,של אפקט פיתום
.כאילו איזה כוח זר השתלט
.אל תתן לאויב כל שליטה עליה
.ובן-עוון לא יוכל לפגוע בה
,אימך מוצצת זין בגיהינום !קאראס, חזיר חסר אמונה שכמוך
,זכרו כי בתחילת הסרט .זו הייתה ילדה צעירה ויפה
?איך היא הפכה למפלצת שאנחנו רואים
.אחז בה דיבוק ?אבל מהו הדיבוק שאחז בה
.קול. קול בהיבטים המגונים שלו
.ראה את צלבו של האל .כלך לך, כוח עוין
הסרט הראשון הגדול ,על הממד הטראומטי הזה של הקול
,הקול שמרחף בחופשיות סביב .והוא נוכחות טראומטית, מעוררת פחד
הרגע האולטימטיבי או אובייקט החרדה ,שמעוות את המציאות
,היה בשנת 31, בגרמניה .צוואתו של ד''ר מבוזה" של פריץ לאנג"
אתה והאישה
.לא תעזבו את החדר הזה בחיים
!מפלצת
!תפסיק, בבקשה
אנחנו לא רואים את מבוזה .עד סוף הסרט
.הוא רק קול
.אתם לא תעזבו את החדר הזה בחיים
,ולגאול דרך בנך החי ושולט איתך
,באחדות של רוח הקודש .אלוהים, לנצח נצחים
.אמן
אז, הבעיה היא, וזו הסיבה ,שיש לנו שני כמרים לצידה
,איך להיפטר מפולש זה .מהפולש הזר הזה
כאילו אנו מצפים מהסצנה המפורסמת מ"הנוסע השמיני" של רידלי סקוט
.לחזור על עצמה
כאילו אנו רק מחכים לכמה ,יצורים מפחידים, זרים
.קטנים ומרושעים למראה שיקפצו החוצה
,יש חוסר איזון בסיסי ,פער, בין האנרגיה הנפשית שלנו
,"שלה קרא פרויד "ליבידו ,אל-מוות אינסופי זה
,אנרגיה שנמשכת מעבר לחיים ומוות
,והאומללות, הסופיות .מציאות התמותה של גופנו
זו אינה רק הפתולוגיה .של להיות נשלט על ידי רוחות רפאים
הלקח שאנחנו צריכים ללמוד ושהסרטים מנסים להימנע ממנו
הוא שאנחנו בעצמנו החייזרים .השולטים על הגוף שלנו
אנושיות פירושה שהחייזרים .שולטים בגוף החיה שלנו
,האגו שלנו ,הגורם הנפשי שלנו, הוא כוח זר
.המעוות ושולט בגוף שלנו
אף אחד לא היה מודע באופן כה מלא
למימד הטראומטי ,של הקול האנושי
הקול האנושי לא כמדיום הנשגב, השמימי
לביטוי עומקה ,של הסובייקטיביות האנושית
אלא הקול האנושי .כפולש זר
אף אחד לא היה מודע לכך .יותר מאשר צ'רלי צ'פלין
,צ'פלין עצמו משחק בסרט שתי דמויות
...את הספר הטוב, הקטן, היהודי
,ואת כפילו הרשע
.הינקל, הדיקטטור .היטלר, כמובן
.בחייך, עזוב אותי- ...אתה-
.הוא נשך את האצבע שלי
,הספר היהודי, דמות הנווד .היא כמובן דמותו של הקולנוע האילם
דמויות אילמות הן בעצם .כמו דמויות בסרט מצויר
.הן לא יודעות מוות .הן לא יודעות אפילו מיניות
.הן אינן יודעות סבל
,הן פשוט ממשיכות בחתירה האוראלית ,האגואיסטית שלהן
.כמו חתולים ועכברים בסרט מצויר
,אתה חותך אותן לחתיכות .הן מתחברות מחדש
.אין סופיות, אין תמותה כאן
.יש רוע, אבל מעין רוע נאיבי, רוע טוב
,אתה פשוט אגואיסט, אתה רוצה לאכול ,אתה רוצה להכות את האחר
.אבל אין אשמה אמיתית
מה שאנחנו מקבלים עם הצליל הוא
,פנימיות, עומק, אשמה
,אשמה
.במילים אחרות, היקום האדיפלי המורכב
.הנה אתה .קבל כפתור הינקל. קבל כפתור הינקל
פיסול נאה עם קישקוש .על כל כפתור
הבעיה של הסרט ,אינה רק הבעיה הפוליטית
,איך להיפטר מטוטליטריזם‎
,מהכוח המפתה הנורא שלו ,אלא זו גם בעיה צורנית יותר
איך להיפטר מהמימד .המחריד הזה של הקול
,או, שכן אין אנו יכולים פשוט להיפטר ממנו ,איך לביית אותו
,איך להפוך את הקול הזה, בכל זאת
,לאמצעי לביטוי אנושיות .אהבה וכן הלאה
המשטרה הגרמנית תופסת את הנווד המסכן בחושבה שזהו היטלר
ועליו לנאום בפני .כנס גדול
אני מצטער, אבל אני לא רוצה להיות .קיסר. זה לא העסק שלי
.אני לא רוצה לשלוט או לכבוש אף אחד .הייתי רוצה לעזור לכולם, במידת האפשר
,יהודי, גוי, שחור, לבן .כולנו רוצים לעזור זה לזה
.בני אדם הם כאלה
שם, כמובן, הוא נואם את נאומו הגדול ,על הצורך באהבה
.הבנה בין אנשים ,אבל יש מלכוד
.אפילו מלכוד כפול
,חיילים, בשם הדמוקרטיה !הבה נתאחד כולנו
אנשים מריעים בדיוק באותו האופן .כפי שהם הריעו להיטלר
המוזיקה שמלווה את ,הסיום ההומניסטי הגדול הזה
,"הפתיחה לאופרה של ואגנר, "לוהנגרין
היא אותה המוזיקה שאנו שומעים
כאשר היטלר חולם בהקיץ על כיבוש העולם כולו
כאשר יש לו בלון .בצורה של כדור הארץ
.זו היא אותה המוזיקה
ניתן לקרוא זאת כגאולתה .הסופית של המוסיקה
את אותה מוזיקה ששימשה למטרות רשע .ניתן לגאול כדי לשרת את הטוב
,או שניתן, ואני חושב שצריך .לקרוא זאת בצורה הרבה יותר מעורפלת
שעם מוסיקה, אנחנו לא יכולים .אף פעם להיות בטוחים
במידה שהיא מחצינה ,את הלהט הפנימי שלנו
.מוסיקה היא תמיד איום פוטנציאלי
יש סצנה קצרה ,'ב"מלהולנד דרייב" של דיוויד לינץ
המתקיימת בתיאטרון ,שבו אנו נמצאים כעת
בה מאחורי המיקרופון ,אישה שרה
,ואז, כתוצאה מתשישות או משהו .היא מתמוטטת לרצפה
.באופן מפתיע, השירה ממשיכה
.מיד לאחר מכן, הדבר מוסבר .זה היה פלייבק
אבל לאותן מספר שניות ,כאשר אנחנו מבולבלים
אנו מתעמתים עם המימד המסויט הזה .של אובייקט חלקי אוטונומי
כמו בהרפתקאות הידועות ,של חתול הצ'שייר מאליס בארץ הפלאות
.כאשר החתול נעלם, החיוך נשאר
ייתכן ששמתם לב .שאני לא כולי שם בעצמי
הדבר המרתק ,בקשר לאובייקטים חלקיים
,במובן של איברים ללא גוף
הוא שהם מגלמים ."את מה שפרויד כינה "דחף מוות
.כאן אנו צריכים להיות מאוד זהירים
דחף מוות" הוא לא סוג של" .חתירה בודהיסטית לכליון
"...אני רוצה למצוא שלוות נצח, אני רוצה" .לא, "דחף מוות" הוא כמעט ההיפך מכך
דחף מוות" הוא המימד של מה" שבאימה בדיונית כמו זו של סטיבן קינג
,נקרא המימד של הזומבים ,של חיים מתים
של משהו שנשאר בחיים .גם אחרי שהוא מת
,וזה, במובן מסוים .אלמוות בחוסר החיים, במוות עצמו
.זה ממשיך, מתעקש .אתה לא יכול להרוס אותו
,ככל שאתה חותך אותו .כך הוא מתעקש יותר, הוא ממשיך
,מימד זה ,סוג של לא-מוות שטני
.הוא מהותם של אובייקטים חלקיים
,עבורי, הדוגמא היפה ביותר כאן ,היא "נעליים אדומות" של מייקל פאוול
.על בלרינה
תשוקתה לריקודים .מתממשת בהשתלטות נעליה
.הנעליים הן ממש האובייקט הלא-מת
אולי החלק הגופני האולטימטיבי
אשר מתאים לתפקיד זה של האובייקט החלקי האוטונומי
.הוא האגרוף, או ליתר דיוק, היד
,יד זו, המתרוממת מעלה .זוהי כל כוונת הסרט
.זה לא פשוט משהו זר לו
.זהו לב הליבה של האישיות שלו בחוץ
?אבטחה
.אני נקמתו המגחכת של ג'ק
?מה לעזאזל אתה עושה
.זה כאב
רחוק מלייצג סוג מסוים של מזוכיזם סוטה
,או פנטסיה ריאקציונרית של אלימות
.הסצנה הזאת משחררת באופן עמוק
.אני כאן, כביכול, בצד האגרוף
.אני חושב שזו המשמעות של שחרור
,על מנת לתקוף את האויב .אתה קודם צריך לנצח את עצמך
,כדי להיפטר, בתוכך ,ממה שקושר אותך למנהיג
,לתנאי עבדות .וכן הלאה וכן הלאה
!לא, בבקשה תפסיק
?מה אתה עושה
!הו, אלוהים, לא, בבקשה! לא
,מסיבה כלשהי .חשבתי על הקרב הראשון שלי, עם טיילר
ישנו תמיד הסכסוך הזה .ביני ובין הכפיל שלי
!בן זונה
.היכית אותי באוזן- .טוב, ישו. אני מצטער-
?המשיח! למה באוזן, בנאדם ...אני דפקתי הכל-
.לא, זה היה מושלם
,זה כאילו הכפיל מגלם את עצמי
.אך ללא המימד המסורס של עצמי
יש אפיזודה בקלאסיקת ,האימה הבריטית הנפלאה
..."Dead of Night"
.ידעתי שלא תעזוב אותי, הוגו
.ידעתי שתחזור
שבו מייקל רדגרייב משחק פיתום ...
.שמפתח קנאה בבובה שלו
.אל תתרגש, רק התלוצצתי
!אתה מכיר אותי. מקסוול
.מקסוול
!מקסוול! תוריד את הידיים שלך ממני
!הפסק שם- !מקסוול-
!היי, טיפש שכמוך
.שוטר, מהר, פתח את הדלת הזאת
.מהר
,בפרץ של אלימות ,הוא הורס את הבובה, היא נשברת
ואז בסצנה האחרונה של הסרט ,אנו רואים אותו בבית החולים
,חוזר לאט להכרה .חוזר לעצמו
.קודם קולו תקוע בגרון
,לאחר מכן, בקושי רב, סוף סוף ,הוא מסוגל לדבר
אבל הוא מדבר .בקולה המעוות של הבובה
.הלו, סילבסטר
.חיכיתי לך
.והלקח הוא ברור
הדרך היחידה עבורי להיפטר מאובייקט חלקי אוטונומי זה
.היא להפוך לאובייקט זה
.כאשר את מוכנה, תגידי לי- .אוקיי, אני מוכנה-
.חכי רגע ...שאני לא אתבלבל ביניהם
.איפה המפתח שלי? המפתח שלי כאן
.אוקיי, כל... את תצעקי מתי
אני עומד על אותה המרפסת ,היכן שהרצח
,סצנת הרצח הטראומטית ."מתרחשת ב"השיחה
,הרצח של הבעל
נצפה מבעד לזכוכית האטומה שמולי
.על ידי הבלש הפרטי, ג'ין הקמן
.הבלש נמצא בחדר הסמוך
יש משמעות לכך ,שממש לפני שהוא רואה את הרצח
הוא בוחן את המרפסת .דרך סדק בקיר הזכוכית
בכל פעם שיש לנו ,סצנת הצצה שכזו
בה מישהו מתבונן ,באירועים טראומתיים דרך סדק
,אנו אף פעם לא עוסקים בשני חלקים
.משני צידי הקיר, של אותה מציאות
לפני שהוא רואה משהו ,או מדמיין שהוא רואה משהו
.הוא מנסה להקשיב ,הוא מתנהג כמצותת
.עם כל אביזרי הבילוש שלו
?למה זה הופך אותו
,באופן פוטנציאלי, לפחות
.זה הופך אותו לישות מדומיינת
.אני לא יכול לסבול את זה
.אני לא יכול לסבול את זה יותר
.אתה תגרום לי לבכות
.אני יודע, מותק. אני יודע. גם אני
.לא, לא- .אין לי מושג על מה אתה מדבר-
.הוא לא מדמיין את זירת הרצח
.הוא מדמיין את עצמו כעד לרצח
.אני אוהבת אותך
,מה שהוא רואה בחלון הזכוכית המטושטש
אשר למעשה מתפקד ,כסוג של מסך בסיסי
,מסך קולנועי אפילו
צריך להיתפס כניסיון נואש ,לדמיין, להזות אפילו
,את התמיכה הגופנית, החומרית .למה שהוא שומע
.שלום, תינוקי- !שתקי-
!זה 'אבא', יא זבל ?איפה הוויסקי שלי
דירתה של דורותי היא אחד מהמקומות המסויטים
אשר נמצאים בשפע .'בסרטיו של דיוויד לינץ
מקומות בהם כל העכבות .המוסריות או החברתיות מושעות
.שבהם הכל אפשרי
,המין הנמוך ביותר ,המזוכיזם, הגסויות
המישור העמוק ביותר ,של התשוקות שלנו
בהן אנו לא מוכנים להודות .אפילו בפני עצמנו
אנו מעומתים איתן .במקומות כאלה
.פשקי את הרגליים שלך
.רחב יותר
.עכשיו הראי לי את זה
.אל תסתכלי עליי
מאיזו פרספקטיבה ?אנו צריכים לבחון את הסצנה הזאת
תארו לעצמכם את הסצנה ,כאילו ילד קטן
...חבוי בארון או מאחורי דלת
.אמא
.עד לקיום יחסי המין של ההורים...
,הוא עדיין אינו יודע מהי מיניות .איך אנחנו עושים את זה
,כל מה שהוא יודע זה מה שהוא שומע .צלילים מוזרים של נשימות כבדות
.ואז הוא מנסה לדמיין מה קורה
,"ממש בתחילת "קטיפה כחולה אנו רואים את אביו של ג'פרי
.לוקה בהתקף לב, נופל מטה
יש לנו את שקיעתה .של הסמכות האבהית הרגילה
.אמא
.אמא אוהבת אותך- !תינוקי רוצה לזיין-
זה כאילו ג'פרי מדמיין
,את זוג ה'הורים' הפרוע הזה ,דורותי ופרנק
כסוג של השלמה פנטסמטית .לחסרונה של הסמכות ההורית האמיתית
,תתכונני להזדיין !המזדיינת של המזדיינים! מזדיינת
!אל תסתכלי עליי
,ברור לא רק שפרנק משחק .אלא אפילו משחק בהגזמה
,זה כאילו המחוות המוגזמות עד גיחוך
,צעקות וכן הלאה .נמצאות כאן כדי לחפות על משהו
,הנקודה היא, כמובן .זו המתבקשת
לשכנע את הצופה הבלתי נראה ,בחוסנו של האב
.כדי לחפות על האימפוטנציה של האב
אז הדרך השנייה לקריאת הסצנה ,יכולה להיות כמחזה
מחזה מגוחך באלימותו המוצג על ידי האב
כדי לשכנע את הבן .בכוחו, באונו השופע
הדרך השלישית הייתה יכולה .להתמקד בדורותי עצמה
פמיניסטיות רבות, כמובן, מדגישות ,את הברוטליות נגד נשים בסצנה הזאת
ההתעללות. איך דמותה של דורותי .היא קורבן להתעללות
.כמובן שמימד זה קיים כאן
אבל אני חושב שצריך להסתכן .בפרשנות הופכית, מזעזעת יותר
,מה אם הבעיה ,כביכול, המרכזית
של כל הסצנה הזאת ?היא הפסיביות של דורותי
!אל תסתכלי עליי
,אולי מה שפרנק עושה ,באופן נואש, מגוחך
,הוא ניסיון, יעיל בכל זאת ,לעזור לדורותי
,להעיר אותה מתרדמתה ?כדי להביא אותה לחיים
,אז אם פרנק הוא הפנטסיה של מישהו .אולי הוא הפנטסיה של דורותי
,יש כאן מין שילוב מוזר .הדדי של פנטסיות
.הישארי בחיים, תינוקת
,זו לא רק עמימות .אלא תנודה בין שלושה מוקדים
זה, אני חושב, מה שמסביר את .ההדהודים המוזרים של הסצנה הזאת
זה מביא אותנו לדוגמא ,השלישית שלנו, ואולי המכרעת
מה שהוא עבורי הצילום ."היפה ביותר בכל "ורטיגו
הצילום בו אנו רואים את סקוטי ,בעמדה של מציצן
.מתבונן דרך סדק
זה כאילו מדלן באמת שם ,במציאות הרגילה
בעוד סקוטי מציץ בה ,מאיזה חלל פנימי מסתורי
.מאיזו שאול מעורפלת
.זהו מיקומו של המבט הפנטסטי המדומיין
,מבט זה הוא הנקודה הנסתרת ,הכתם העיוור
שממנו האובייקט הנצפה .מחזיר את המבט
לאחר שהוא חושד שרצח מתרחש ,בחדר מלון בקרבת מקום
,ג'ין הקמן, המשחק את הבלש הפרטי
.נכנס לחדר הזה ובודק את האסלה
ברגע שהוא מתקרב ,אל האסלה בחדר האמבטיה
ברור שאנחנו נמצאים .בטריטוריה של היצ'קוק
,ברור שדיאלוג מסוים .אינטנסיבי ומרומז עם "פסיכו" קורה
,במחווה אלימה מאוד
כאילו הוא מאמץ את התפקיד של ,"אמו של נורמן בייטס, הרוצחת ב"פסיכו
,הוא פותח את הווילון ,בוחן את האמבט בקפידה
,מחפש עקבות של דם שם
,אפילו בוחן את הפער, החור .בתחתית האמבט
זהו בדיוק אחד ,מאובייקטים מרכזיים אלו
,כי בפסיכו, החור ,דרך פייד-אאוט
,החור הופך לעין .מחזיר את המבט
אנו אומרים כי העין .היא החלון של הנשמה
אבל מה אם אין נשמה ?מאחורי העין
מה אם העין היא סדק
שדרכו אנו יכולים להבחין ?רק בתהום השאול
,כאשר אנו מסתכלים דרך סדקים אלה
,אנו רואים את הצד האפל, האחר
.שבו כוחות נסתרים מנהלים את ההצגה
,זה כאילו ג'ין הקמן קובע ."לא, אנחנו בכל זאת לא ב"פסיכו"
בואו נחזור לאובייקט הראשון" "שהקסים אותי, האסלה
,הוא מדיח אותה ואז הדבר הנורא קורה
,בניסיון הבסיסי ביותר שלנו
,כאשר אנו מורידים את המים
צואה פשוט נעלמת ,מתוך המציאות שלנו אל תוך חלל אחר
שאותו אנו תופסים פנומנולוגית ,כסוג של שאול
.מציאות אחרת, מציאות כאוטית, בראשיתית
,והאימה האולטימטיבית, כמובן .היא אם השטיפה לא עובדת
.אם חפצים חוזרים
,אם שאריות, שאריות צואה .חוזרות מהמימד הזה
.חדר האמבטיה
היצ'קוק משחק כל הזמן .עם הסף הזה
.ובכן, הם כבר ניקו את כל זה .הבדל גדול
.הייתם צריכים לראות את הדם
...כל המקום היה
!ובכן, זה נורא מכדי לתאר. נורא
,הסצנה האפקטיבית ביותר בשבילי
ואפילו המרגשת ביותר ,"בכל "פסיכו
,היא לאחר רצח המקלחת
כאשר נורמן בייטס .מנסה לנקות את חדר האמבטיה
אני זוכר בבירור כאשר בגיל ההתבגרות ,ראיתי לראשונה את הסרט
עד כמה עמוק התרשמתי ,לא רק מהאורך של הסצנה
,זה נמשך כמעט עשר דקות ,פרטים של ניקוי וכן הלאה
,אלא גם מההקפדה ,איך זה נעשה
.וגם מההזדהות שלנו כצופים עם זה
אני חושב שזה אומר לנו הרבה ,על הסיפוק מעבודה
.מעבודה עשויה כהלכה
,ואין זו בניה של משהו חדש
אלא אולי עבודת אדם .בצורתה הבסיסית ביותר
,עבודה, ניתן לומר, ברמה אפס
העבודה של ניקוי .עקבות של כתם
,העבודה של מחיקת הכתמים ,ההרחקה של שאול כאוטי זה
המאיים להתפרץ בכל עת .ולבלוע אותנו
אני חושב שזוהי התחושה העדינה .שסרטיו של היצ'קוק מעוררים
זה לא פשוט שמשהו .נורא קורה במציאות
,משהו גרוע יותר יכול לקרות שמערער את הרקמה
.של מה שאנו חווים כמציאות
אני חושב שזה מאוד חשוב איך ההתקפה .הראשונה של הציפורים מתרחשת בסרט
,כאשר אובייקט פנטסיה ,משהו מדומיין, אובייקט מהחלל הפנימי
,נכנס למציאות הרגילה שלנו .המרקם של המציאות מעוות
כך התשוקה רושמת את עצמה .לתוך המציאות, על ידי עיוות זה
.תשוקה היא פצע של מציאות
,אמנות הקולנוע מורכבת מעירור תשוקה
.משחק עם תשוקה
,אבל, באותו הזמן ,שומרת אותה במרחק בטוח
,מבייתת אותה .הופכת אותה למוחשית
כאשר אנו הצופים יושבים ,באולם קולנוע
...מסתכלים על המסך ,אתם זוכרים, ממש בהתחלה
,לפני שהסרט מתחיל ,זה מסך שחור, כהה
.ולאחר מכן אור מוטל עליו
האם אנחנו בעצם לא בוהים לתוך אסלה
ומחכים לדברים ?שיופיעו מתוך האסלה
והאין כל הקסם של מחזה מוצג על מסך
,סוג של פיתוי מתעתע
המנסה להסתיר את העובדה
?שאנחנו בעצם צופים בחרא
:בימוי סופי פינס
:הגשה סלבוי זיזק
:תרגום BoAzB